Krónikák: Ébredés

Ébredés
A férfi vastrónusán épp a kamarása éves beszámolóját hallgatta, miközben kedvenc rabszolgája etette szőlővel. A szolga nő volt, talpig vörös selyem borította, ami valójában semmit nem engedett takarni, a lány arcán lévő ronda égési sérüléseket díszesen kiemelő arany pánt szegélyezte. A nagyúr elégedetlenül konstatálta, hogy még mindig vannak balga emberek, akik nem hajlandóak behódolni a világot egyesítő béketeremtő hadjárata előtt. -Nem baj legalább kipróbálhatom az újonnan megszelídített tűzdémonom- gondolta magában. A szolga kötelességtudóan letett a szőlőt, mikor észrevette a kiürült kely azonnal nyúlt a drágakövekkel kirakott boroskancsóért hogy töltsön, de egy pajkos kis lángnyelv a frászt hozta rá, pedig már megszokhatta volna, de valószínű sosem lesz rá képes...és akkor megtörtént a baj: leöntötte az Úrt!! Márió felriadva, érezte, hogy valami meleg folyadék borítja testét...ismét megtörtént, amire 5éves korom óta nem volt példa: bevizeltem -gondolta; de jobban szemügyre véve magát, látta hogy a folyadék nyúlósabb, és vöröses színű. A felismeréstől megriadtan előtört belőle az ősi menekülő ösztön és megpróbált felszaladni a legközelebbi fára. De az ösztön igen ősinek bizonyult az első vékonyka kis ágra ráfogva az letört és Márió a fenekére huppant. Ekkor kénytelen volt felmérni környezetét, ahol is aprónépek, félig ember félig állat lények rohangáltak csillogó fénycsóvákat szórtak egy óriási fekete árnyra ami csak úgy cikázott áldozatról áldozatra. Máriónak felötlött egy régi italozós este egy fegyverhordozóval, ahol a fiatal harcedzett ifjú ellátta bölcsességekkel: "A legjobb védekezés a támadás", azonnal kántálni kezdte az első eszébe jutó varázslatát...maga elé igézte a legtökéletesebb gömb formát amit valaha látott, koncentrált és a tenyerében összpontosuló jólesően bizsergető energiát ebbe a formába zárta, majd tudatával ráparancsolt: HEVÜLJ!! Az így készített tűzlabdával célba vette az árnyékot, és okosan a gyors mozgás miatt elé célzott, de túlságosan is elé, így nem sikerült megsebesítenie, csak a golyóbis robbanásával keltett vakító sötétséggel elriasztania. -Ismét én vagyok a hős megmentő- gondolta magában, miközben a véráztatta mezőt pásztázva kihúzta magát, majd mikor látta, hogy mindenki saját vagy más vérében fürdik, sarkon fordult és felmászott arra a nyavalyás fára...