Krónikák: Egy unalmas nap a műhelyben

Egy unalmas nap a műhelyben
Valahol a legendák Európájában, a nap már ereszkedőben, de még ereje teljében süt be a kő épület ablakán. Az ablakon beszűrődő fény enyhe derengéssé halványítja a szoba közepén álló ember magasságú gyertya lángját. A lángot egyetlen alak táncolja körbe. Erélyesen kiabál, mintha latin szavait a tűzhöz idézné, és ingerülten gesztikulál, szeme környéki táskák elárulják, hogy napok óta nem aludt. Az idegességtől eltorzult arca arra enged következtetni, az elmúlt néhány napot hasonló próbálkozásokkal töltötte. A gyertya láng sértődött kislányként tudomást sem vesz a hozzá beszélő hatalmasságról, majd egyszer csak meglebben ... kitartó hősünk megenged magának egy mosoly, és míg szusszan egyet, a láng ismét megrebben. Kiderül, a küszöb alatt befújó szél az, ami hatással volt a tűzre, nem pedig az emberi elme. Ezt felismerve arab káromkodások tömkelege szűrődik ki a folyosóra a gonosz kis küszöbön át:

- Hogy lehet, hogy az a balga Márió ezt olyan könnyen csinálja, míg én a mágia elmélet nagy tisztelője és tudója képtelen vagyok rá??? ELFOGADHATATLAN!!

Ekkor az ajtón kopogás hallatszik, de nem szól senki. Az illető tudja, elérkezett a vacsora ideje, már nem is emlékszik mikor evett együtt másokkal székről, asztalnál.

-Jobb ha tartok egy kis szünetet.

A hatalmas szoba óriási tölgyfa asztalát négy különös alak szegélyezi, az egyik egy alacsony nő távolba meredő tekintettel, másik egy sápadt bőrű olasz, harmadik egy mogorva cingár orosz, valamint hősünk, aki kissé elvonultan az asztal túl sarkához ült, és próbálta kiüríteni elméjét, de ez az olasz hadaró beszédétől nehezen ment. Majd amikor az orosz végzett vacsorájával fennhangon beszélni kezdett valamit, amiben benne volt a párbaj szó is. Erre felkapta a fejét:

- Micsoda, párbaj??

- Igen Márióval fogok párbajozni ma este a bányáknál. - hangzott a higgadt válasz - Van kedved megnézni?

- Naná!!!

- Remélem kinyírod! - szólt bele az alacsony nő a révületből visszatérve.

A kis csapat kibővült még egy hölgynek nem feltétlen mondható nővel, és felvonult a bányákhoz, ahol egy fénylő faággal a kezében várakozott Piro Márió, a hírhedt tűzmágus, aki egy laza legyintésével porrá égedte a helyi aprónép óriás-tövis védelmi-labirintusát, valamint a völgybéli falu veszett, vérmes kóbor ebét is máglyahalálra küldte; visszavonulásra késztetett egy démon-farkast eggyetlen egyszerű varázslatával. Magabiztosan szólt oda ellenfeléhez:

- Késtél, remélem készen állsz!

Hősünk nem a szavak embere lévén, gyorsan egy "Kezdjétek már!" beszólással elejét vette a szópárbajnak. Ezután a két varázsló mágikus hatalmukkal meghatároztak egy kört, amibe belépve hangos bemondással az orosz megválasztotta a párbaj formáját: Vim. A hírhedt harcimágus pedig a technikát: Creo. Még egy utolsó harcias pillantást vetettek egymásra mielött lassan átengedték magukat a révületnek.

Lassú kántálásba kezdtek teret nyitva az ősi Hermetikus energiáknak. Hangjuk lassan egybefolyt és bizar dallá olvadt össze, ahogy megnyitották a mágikus csatornákat ezen világ sötétebb szegletébe. Külső személő akár egy érdekes cikuszi elődásnak is vélhette volna a két mágus előadását, de a jelenlévők tudták, hogy itt sokkal többről szól mit, hogy lenyűgözzék a közönséget.

A melankónikus kántálástól elbágyadt nézőközönséget egy élesen visító, szikrázó szellem tölcsér formálódása zökkentette ki. Egymásnak feszültek a mágikus energiák. A tölcsér vad forgataggá növekedett, miközben kis szellemszikrák pattogtak le róla. A két mágus megfeszült, ahogy hatalmas szellemi energiájukat egymás ellen irányították. Mind a ketten az örvényre koncentráltak. Egy szívdobbanásnyi ideig mintha megállt volna az idő, hogy utánna robbanásszerű extázisban tomboljon a szellemtölcsér.

A harci mágus homlokán megjelentek az első verejtékcseppek. Ezek a fránya cseppek most nem a megszokott és jól eső hőhullámtól eredtek, melyet egy-egy pontosan eldobott Pokoltüzes Golyóbis csal elő. Ezek most a megterhelt elme fáradságának első jelei voltak. Az orosz se érzett másképp, habár Őt kevésbé zavarták meg azok a megátalkodott verejtékcseppek. Nem úgy Máriót. Egy pillanatra levette a szemét a szellemtölcsérről, és az orosz, kihasználva ezt fölékerekedett. A tölcsér egy hatalmas négy méteres kígyóvá alakult, páni félelmet ébreszve a legközelebb ülő Maga-ban, ki egy halk sikítást a tenyerébe zárva hátrébb lépet.

A harci mágus kapkodva próbálta visszaszerezni uralmát, a most már kígyóvá vált mágikus enerkia felett, de nem sikerült. A kígyó egy gyors csapást mért rá, s a szellemtestével áthatolt Márión. Hirtelen elakadt a lélegzete, ilyet még soha életében nem érzett. Mintha megannyi apró szikra táncolt volna a testében, melynek minden darabja szúr és fájdalmat okoz. A fájdalomtól újjult erőre kapva, a harci mágus szívében felgyúlt a tűz. Szemei vérben forogtak. Bosszúra szomjazva szabadjára engedte a lelkében több hete forrtyogó dühöt és látványos mozdulattal, láthatatlan kézzel elkapta a szellemkígyót és szorított egyet rajta. A kígyó megremegett és az orosz felé fordult.

Ez a fordulat váratlanul érte az eddigi sikerein felbuzdlt Vlagyimirt. Tágra nyílt szemmel nézte, ahogy az eddig oly engedelmes szellemkígyó felé fordul. Félelemtől kiszáradt torokkal nyelni próbált egyet, és a kezeit hirtelen maga el emelete. A kígyó pofája tágra nyílt és kénköves szagot árasztó szellemlángot okádott ki rajta az oroszra. A szellemláng beborította a mágust és áthatolt a testént mint megannyi apró szilánk. A kígyó becsukta a száját és érdeklődve figyelte, hogy a hozzá képest parányinak tűnő mágus hogyan köhögi fel a tüdejében maradt szellemláng foszlányait.

Vlagyimir nem esett kétségbe, hiszen élt már Ő túl ennél sokkal rosszabat is. Kezével tett egy hirtelen mozdulatot és vadul rárivallt a kígyóra. A szellemkígyó parancsot hallva az üvöltésben hátracsapott hatalmas, ember vastagságú farkával, mely könnyedén átsuhant a harci mágus testén. Marió térdre zuhant és döbbenten bámult a kígyóra, majd a mögötte álló oroszra. Groteszk haláli vigyort eröltetett magára és felállt. De ez lett a veszte. Mikörben azon morfondírotott, hogy hogyan okádjon még nagyobb tüzet az oroszra, a kígyó hirtelen óriás páncélos lovaggá alakult, kezében hatalmas lándzsával.

Ha lehetett volna hallani Marió megdöbbenését, akkor legalább három napig visszhangzott volna a közönség fülében, de így csak a tátott száját látta mindenki, ahogyan az óriásszellem átdöfi rajta éles lándzsáját. A mágus megtántorodott, egy ideig némán próbálta felfogni az eseményeket. Újra szikrák gyúltak a szemében, de most már nem a harc és a düh lobogott benne, hanem a félelem. Zavartan igyekezett megállítani az óriást. Egy pillanatra talán sikerült visszaszerezni uralmát a mágia felett, de ez mit sem ért. Túl késő volt már és fáradt ahhoz, hogy pontosan idézze fel elméjébem a mágia édes szavait - az óriás ütése ártalmatlanül suhant el az orosz mellett.

Valgyimír dagadó büszkeséggel nézett fel teremtményére, és becéző szavakkal az irányítása alá vonta. A közönség meredten figyelte az eseményeket. Lélegzetvisszafojtva várták a párbaj végét. A szörny egyszercsak megremegett és lassú rázkódással egy alaktalan halommá esett szét. A közönség tanácstalanul szemlélte az eseményekt: úgy tűnt a remegő halom nem mozdult, de megdöbbenésükre hirtelen, mintha csak egy hullám volna a hideg északi tengeren, nekicsapódott Máriónak. A harci mágust oly váratlanul érte ez a csapás, hogy még a lélegzete is elakadt. A hullám felkapta a mágust és messzire hajította ernyedt testét.

- Ez volna a párbaj vége? - Rungun Daha csalódottságában felsóhajtott és visszatért műhelyébe tovább fejleszteni mágikus képességeit, de az imént látottak elvették a kedvét a tűz mágiájától. - Legjobb lesz ha előszöris a földmozgatást sajátítom el....