Yi Na Quinlian





...félig tündér, félig...valami más. Gyermekként sem értettem családom miért nézi féltőn árgús tekintettel minden mozdulatomat.

Bár gyermekkoromból nem sokra emlékszem, de minden ilyen emlék kedves nekem. Édesanyám kacaja, vidám tekintete... a végtelen erdők nyugalma és csendes dala... az a jellegzetes illat, ami mindenhonnan felénk árad... Játszótársam pikkelyei, szárnyainak suhogása míg bujócskát játszottunk... Emlékszem volt ott egy kis tavacska arany pikkelyes halakkal, kis csobogó- vize mennyei frissesség forrása.

Nem sokan éltünk ott, és én nem is sokáig.

Emlékszem még anyám ibolyaszín szemeinek könnyes csillogására, mikor menni kellett...Ekkor még nem értettem miért. Azt mondták, mi mások vagyunk...pedig néztek volna csak körbe maguk között!!

Apám felragadott, és átléptünk egy kapun...ott messze keleten. Azt hiszem sírt akkor ő is, de eltakarta arcát, büszkesége nem engedte megmutatni könnyeit. Nem sokra emlékszem az ezt követő időszakból. Megrémített a sok ember. Vándorútra kényszerültünk, az emberek szerint miattam nem maradhatott apám az emberi családjával, pontosabban anyámtól örökölt szemeim miatt. Hát útra keltünk. A selyem útját jártuk be, apám kissebb testőri szolgálatokat tett különböző kereskedőknek és más embereknek a napi rizsadagért, és ruháinkért. Hét éves lehettem, mikor apám is elvesztettem, megölték a rabszolgakereskedők akik megtámadták a karavánt. A vezetőjük vett magához, sosem értettem miért nézett oly sokáig... és csak a szemeimet, ahogyan azt sem, hogy miért nem hagyta hogy hozzám érjenek, vagy megöljenek.

Egyetlen szavát sem értettem és az övet sem szerettem, amit a nyakamba helyezett. Rövidesen rájöttem, hogy ez véd meg a többi rossz szagú, fogatlan embertől aki vele utazott. Azt hiszem hálásnak kellene lennem neki, talán az is vagyok valahol. Hassif önként adott át későbbi mesteremnek, akivel hátralévő éveimet leélhetem.

Mesteremnek fű szaga volt, amit szerettem, bár eleinte egy szavát sem értettem. Hosszú utazás vette kezdetét, és én lévén kiváncsi, örömmel és önként vágtam bele. Idővel megtanultam  latinul, írni és olvasni is. Mesterem pedig megtanult sidhe anyanyelvemen. Emlékszem, egyszer egy tanácskozáson az egyik társa certamenre hívta ki miattam, mondván " a meriniták között jobban be tudnék illeszkedni". Mindez nem sokkal a conventusba érkezésünkkor történt. Ekkor változtam át először a bennem lakó kölyökmacskává a nyílvánosság előtt. Vontana arca elfehéredett, és visszlépett a certamentől, ám továbbra is meg-megkeresett, mondván a nyelv érdekli, mivel kicsit más, mint az északi sidhe nyelvek. Szép lassan nyert értelmet mindaz, ami velem történik. Szép lassan vált belőlem "tölgyes" conventusának varázslója. A sigillumom megmesterem odaadásának, sikerrel vettem a vizsgát. Most be kell fejeznem..majd folytatom innen, ha visszajöttünk a siker megünnepléséből...addig is...

Tulajdonságok
Becenév: Yü-Nim

Megjelenés:

Maggasságra alig 150 cm, fekete haja sötétezüst tincsekkel, fehér bőrű, mandulavágású szemei ibolya színben ragyognak, pupillája enyhén vágott, mint a kígyóké

Tündér származás: Sidhe anya, ember apa