Szél

=Szél=

Katrina határozott léptekkel haladt egy kis földbe vájt viskó felé. Az enyhe szellő belekapott kontyába és az arcába fújt pár rakoncátlan tincset. Katrina autómatikus mozdulattal megigazította haját, hogy újból a megfelelő formába öntse. Közben gondolataiba mélyedve észre sem vette, hogy az akit keres, öles léptekkel, tisztelete jeléül fejével sután biccentve épp most haladt el mellette. Katrina épp azt latolgatta, hogy kit küldhetne ki az erdőbe helyette, hogy begyűjtse a hét hátralévő részére szükséges tűzifát, mire odaért a süllyesztet ajtóhoz. Lendületesen lépett le négy lécsőfokot és bekopogott.

- Szergej! Szergej itt vagy?

Szergej, kinek nevét nagyapja hagyta rá, elindult, hogy kivágja a tegnap megjelölt fákat. Ma egy kicsit megaludt, s így sietősebbre fogta tempóját, hogy el tudja végezni a mai feladatait. Útja során egész végig azon tűnődött, hogy mit is mesélt neki nagyapja azokról a furcsa álmokról. Mostanában gyakran eszébe jutott nagyapja, Szergej, az Öreg. Amikor még kisgyermek volt nagyon sokat mesélt neki nagyapja; csatákról, vadakról, szörnyekről és álmokról. Akkor csak egy bolondos habóknak gondolta, aki jobb dolga nem lévén, a tűz mellett ülve ijesztgette az embereket mindenféle különös mesékkel. Volt ami rettentően érdekes volt egy ifjú számára; főleg a csatákról a hősiességről szóló történetek kötötték le. De a többi mese csak zagyva szöveg volt és csak arra volt jó, hogy mindenkit zavarba hozzon és elrettentse a történeteinek hallgatásától. Viszont most, hogy Ő is kezdi érezni az idő vas fogát, egyre többször úgy érzi, hogy az Öreg egyik másik története akár igaz is lehetett. Főleg most, hogy már napok óta ugyanazt a szörnyű álmot álmodja egyfolytában. ... "Azok a szörnyű hangok! Azok a sötét árnyak! S az a fagyos hideg szél, ahogy a bőréhez ér!"

Katrina amit észrevette, hogy nincs benn a viskójában Szergej, hirtelen az eszébe villan, hogy éppen most ment el mellette. Mint a villám, sarkon fordult, így még láthatta, hogy a nagydarab favágó óriás lépekkel halad kifelé a birtokról. Gyorsan egy arasszal fentebb húzta a lábán a vastag szoknyát, s hirtelen nekiiramodott, hogy utolérje Szergejt. Ahogy a kapuban enyhén kifulladva utolérte egy pillanatra elakadta a szava és szó helyett megérintette Szergejt a vállán. Hiba volt. Ettől Szergej úgy megrémült, hogy ijedtében egy hatalmasat ugrott előre, s halálra vártan fordult meg.

- Szergej, beszédem van veled! - Kezdte ellenmondást nem tűrően mondanivalóját Katrina.

- Igenis asszonyom. - Mondta a látványtól megnyugodva Szergej.

- El kell kísérned az Urainkat az erdőbe. - Jelentette ki Katrina.

- Az Urakat az erdőbe? - kérdezte megdöbbenve Szergej. - De épp most indultam ...

- Tudom. - Vágott közbe Katrina - A tüzifa.

- Igen, pont azért indultam. A keresztúthoz. Milánt is magammal akartam vinni.

- Ez nem is rossz ötlet. - Gondolkodott el az új információkon Katrina. - Jó is lesz így!

Szergej felvonta bozontos szemöldökét. Nem teljesen értette az intéző gondolatmenetét. Már éppen megkérdezte volna, hogy akkor most mi legyen, mikor Katrina megszólalt.

- Szergej, fogd Milánt és legyetek itt egy fertály órán belül. Hozzatok magatokkal ásót, hmm négy darabot, a nagy sátrat, egy zsákot, tűzszerszámot, és száraz élelmet hét emberre. Ha mindez megvan, akkor itt kell találkozni Regina kisasszonnyal, Vlagyimir, Mario, Vaszilij és Fabió urakkal. Le kell Őket kísérni a lenti erdőbe. Majd Ők mutatják az utat. Mmm … valamit gyógynövényeket keresnek ott. Szóval mindenben legyetek a segítségükre.

- Értem. - Válaszolta Szergej. - Megyek megkeresem Milánt!

Katrina intett és erre Szergej elindult visszafelé az egyik viskó irányába.

Szergej és segédje, Milán már egy órája vártak a kapunál, mire megjelentek az Urak. Elsőnek Vlagyimir jött ki a toronyból, de azonnal az akólok felé vette az irányt. Szergej és Milán kérdően egymásra néztek, és látszott a tekinetükön, hogy nem értik. "Most akkor nem megyünk?" Nem volt sok idejük eltűnődni ezen, mert megjelent Mario Úr. Határozott léptekkel haladt a kapu felé. Útja során majd feldöntötte Lukát aki éppen a kis Mirával fogócskázott az udvaron. Márió észre sem vette, hogy a gyermek a földre pottyan és mérges villámokat szór a tekintetével Urára. "Na megjött. Ő is ideért. Ahh, hosszú napunk lesz." - Gondolta magában Szergej. - "Marióval sosem egyszerű. Habár nem beszél egy értelmes nyelvet sem, de mindig megpróbálja elmagyarázni, hogy mit hogyan lehetne jobban csinálni. Múltkor is épp azt próbálta elmagyarázni nekem, hogy ha két fejszével egyszerre esnék neki egy fa kivágásának, akkor sokkal hamarabb végeznék. Ahh, még jó, hogy nem Ő a favágó!"

- Salve! - Kezdte mondanivalóját Marió. - Cave Canem!

- Jó napot Uram. Miben segíthetek.

Marió egy pillanatra elgondolkodott, de utánna megállíthatatlanul dőlt belőle a szó. Habár hallgatói nem értették Őt, Mariót ez nem zavarta. Szergej és Milán tenyere már izzadt a tehetetlenségtől, mire megérkezett Valgyimír Úr Vaszilij társaságában. Szergejék fellélegeztek, hogy végre lesz valaki akivel szót lehet érteni. Habár Vaszilij nem éppen a társaság középpontja, de legalább beszél szlávul. A végére belibegett Fabió Úr kiséretében Regina kisasszony, és haladásra ösztönözte ezt a színes társaságot, mintha csak Ő várakozott volna itt több órát a többiekre. Szergej felsóhatott - "Na végre mehetünk!" ...

Már két órája végeztek minden feladattal Szergej és Milán, s nem tudták, hogy mihez kezdjenek itt az erdő mélyén.

- Milán, ne őgyelegj arra! - Mondta Szergej. - Az Urak azt mondták, hogy maradjunk itt.

- Ááá, estig úgyse kerülnek elő. - Válaszolta Milán. - Meg amilyen halkan tudnak ezek az erdőben járni, már fél mérföldről meghalljuk Őket.

- Akkor se! Gyere ide! Vigyázz a tűzre!

- Bahh! Én inkább megnézem, hogy mi van arra. Olyan furcsa szagokat terjengenek abból az irányból. - Mondta tűnődve Milán. S engedélyre nem várva elindult a mutatott irányba. Szergej nagyot sóhajtott, s felpattant a tűz mellől. Szórt két-három marék homokot a pislákoló tűzre és Milán után indult.

Alig fertály órája gyalogoltak az erdőben s egyre jobban azt érezték, hogy itt valami nagyon nincs rendben. Az erdő nagyon csöndes. S az az égett szag egyre közelebbről érződik. Olyan volt mintha valamit meggyújtottak volna, valami nagyot. Tölggyel vagy bükkel, vagy talán akáccal tüzeltek, de igazából egyikre se hasonlított a szaga. Viszont a legérdekesebb, hogy sehol se láttak a tűz nyomát. Minden zöld volt körülöttük, se füst, se pernye.

- Milán, nem tetszik ez nekem. Gyere menjünk innen! - Suttogta Szergej Milánnak.

Habár Milánán hátán is futkosott a hideg, de a kíváncsisága sokkal nagyobb volt mint félelme. Mintha meg se hallotta volna társa szavait elindult egy hatalmas sövény irányába. Lebújt mögé és visszanézett Szergejre. Intett neki, s társa kelletlenül odament mellé. Akárcsak ha összebeszéltek volna, egyszerre, szépen lassan elkezdtek emelkedni, hogy átlássanak a sövényen. Kezüket előre nyújtva szétnyitották a növényzetet maguk elött, és kiült a döbbenet az arcukra.

Pár lépésre a sövénytől, ott ahol Szergej és Milán kuksolt, egy hatalmas nyílt tisztást terült el. Nem az a kellemes csalogató dús zöld fövenyes tisztás, s nem is az a kemény köves talaj, amelyből oly sok található itt a hegyvidéken. Ez a halál mezsgyéje volt. Amerre a szem ellát elszenesedett fadarabok, és hamu terült el. Az életnek semmi nyomát nem lehetett látni. Csak az enyhe szél fújdogált a tisztáson. Néha bele-bele kapott a pernyébe s földöntúli alakzatokat rajzolt ki az elhamvadt tájra. Mintha csak egy játékos kisördög lenne, itt-ott vad táncba kezdett, majd egy pillanat múlva eltünt. A két favágó tátott szájjal bámulta a pusztulást és a virgonc szél játékát. A döbbenettől szólni sem tudtak, mikor hirtelen a felettük lévő fakoronából alig egy-két ölre egy bozontos fej bukkan ki fejjel lefelé. Szergej és Milán ijedtükben halkan felnyögtek és a döbbenettől hátrazuhantak ki a hátára, ki az ülepére. Közben a denevér módjára csüngő alak lehuppant a fakoronából, s macska ügyességgel a talpára érkezett.

- Szép napot! - Szólalt meg Vaszilij.

Kellett pár másodperc mire Szergejék sebesen döbörgő vére megállapodott egy pillanatra, és a fülükben már nem csak a saját szívverésük hangját hallották.

- Mit keresnek itt? - Kérdezte Vaszilij.

- Ő … hát csak jöttünk szétnézni. - Válaszolta Szergej.

- Nincs itt mit szétnézni. - Nézett morcosan Vaszilij. - Várakozatok a táborban.

- Igenis, megyünk máris.

- Na gyere te lókötő! - Kapta el Szergej Milán fülét, és elkezdte befele húzni az erdőbe, a tábor irányába.

Vaszilij egy darabig szemével követte Őket, mikor már a lépteik hangját se hallotta, sarkon fordult és elindult a pusztulás tisztására.

- Nem meg mondtam, hogy ne mászkálj el! - Korholta Szergej Milánt. - Csak a baj van veled. Jobb lesz ha most már meghúzod magad öcskös!

Milán hangtalanul bólintott. Teljesen magába zuhant, reszketett és a hideg veríték verte ki. A bal keze egyfolytában remegett, s jobb meg néha-néha önkéntelenül megrándult. Alig állt a lábán. Szergej egy kicsit megsajnálta. Megtámasztotta öles vállával, kezével az átellenes hóna alá nyúlt, és elkezdte vezetni a táborba.

Ott ültek a táborban a tűzrakás mellett. A tűz már régen kialudt, de egyikük se akart megmozdulni, hogy fát hozzon és tűzet csiholjon. Szergej a gondolataiba mélyedve egy hosszú faággal piszkálgatta azt a kihűlt parazsat. Milán összegömbölyödve, előre hátra ringva, mintha csak egy hatalmas bölcső lenne, üveges szemekkel bámult a semmibe. Néha néha magában motyogott valamit, de társa meg se próbálta megérteni mit mond. Az álmával volt elfoglalva.

"Sötét volt, de nem volt éjszaka. Hideg volt, de nem tél volt. A szél tombolt. Fekete árnyak szaladgáltak körbe-körbe körülötte. Az alakokat nem lehetett kivenni, ahogy az egyik fa mögül a másik fa mögé suhantak. S az az émelyítő szag! Borzalmas volt! - Mint most azon az elpusztult tisztáson. - Egy sikítás hallatszik a távolból. S lassan elhalkul és hörgésbe fullad. … S még egy sikítás hallatszik. - Ez valami új! Ez a sikítás nem volt az álmomban!"

Szergej felocsúdott merengéséből és szeme Milánra szegeződött. Milán kifehéredett arccal sikított, akár egy süldő malac. Félig ülő helyzetben kétségbeesetten kapart hátra, mint egy irányát tévesztett rák. S szemét le nem vette Szergej háta mögött lévő valamiről. Szergej villámgyorsan hátrafordult, hogy szembenézzen a veszéllyel.

Ő volt az! Az a rettenet az álmából! Hatalmasabb volt, mint amilyennek gondolta. Izzó vörös szemei, mint valami tűzforró lángnyelvek mélyen belemartak szívébe, tüdejébe. Szergej lába gyökeret vert, kapkodva szedte a levegőt, s halálra vártan nézte a szörnyeteget, ahogy felcsaptak mögötte az árnyak. Hol betakarták, mint egy hatalmas lepedő, hol felcsaptak mellette, mintha egy óriási szárnyas lény lenne. A szél tombolt. Átcsapott az idegen oldala mellet és válla mögött, faleveleket és kis gallyakat hordva Szergej és Milán felé. Majd torokhangon megszólalt és földöntúli szavakat okádott ki a száján, miközben kezeit felemelve hadonászott a levegőben. Száját hatalmasra kitátotta és elordította magát. De nem hang jött ki a torkából, hanem egy őrítő szélvihar. Mely egy pillanat alatt felkapta Szergejt és Milánt és vagy 50 méterre taszította Őket. Milán visítva felpattant és eszeveszetten szaladni kezdett. Szergej is gyorsan feltápászkodott, s a szeme sarkából látta, hogy az árnyak ott cikáznak a fák között és elreppenek Milán után. Mély morgás hallatszott nem túl távolról, mintha egy barlangban süvítene a hideg téli szél. S felcsendült az álmában már hallott sikítás. Szergej már tudta mi lesz a vége, de nem akarta megvárni. Nekiiramodott és lélekszakadva rohant be az erdőbe. A távolból már csak az elhaló hörgést hallotta, amikor nekiszaladt egy kiálló faágnak. Az ág reccsenve eltört. Szergej elvesztette egyensúlyát és az oldalára zuhant. Pont egy kisebb farönkre, melybe jó belevágta veséjét. Feltápászkodott és támolyogva tett pár lépést, közben kezével a vérző fejsebét fogta. Egy kis idő múltán kitisztult a látása, és a hallása. Körbenézett, és tekintetével megpróbálta megkeresni, hogy merre is kellene mennie. Felnézet az égre, s látta a fák lombjai között lemenő nap sugarait a nyugati határon. Gyorsan elindult abba az irányba. "A falu nem lehet túl messze." - Gondolta magában. - "Gyorsnak kell lennem." Minden erőtartalékát elővette és sebesen elkezdett futni a falu felé. Ziháltan szaladt az erdőben, nem törődve a gallyak, levelek és a faágak által vágott hosszú sebeken. Csak egy dolog járt az eszében: "El kell menekülnöm!" De ekkor egy árnyat látott előtte feltünni az egyik fa mellett. Szergej megtorpant és már fordult is volna meg, de már késő volt. Egy hatalmas széllökés hírtelen megtaszította és a levegőbe emelte. 30 - 40 métert repült előre a levegőben a lombkoronában, majd lezuhant a földre. Szergej alig tudott megmozdulni, a jobb lába hevesen pulzált a fájdalomtól. Egy pillantást vetett rá. Eltörött. A csont kiállt a combjából. A bokája kifordulva, teljesen természetellenesen hátrafelé állt. Szergej az utolsó erejével odakúszott egy nagy bükkfához, hátha el tud bújni mögötte, de meghallotta a szél csapkodását. A szörnyeteg egyre közelebb ért, s megint meghallotta annak pokolbeli hangját. A szél elkezdett kavarogni körülötte. Egyre gyorsabban és gyorsabban. Szergej érezte, hogy elemelkedik a talajtól és felrepül a levegőbe. A szél csak tombolt körülötte és egyre jobban belekapott a ruhájába. Az őrítő forgásban elsőnek csak a ruháit szaggatta le róla a szél, de ahogyan egyre gyorsult a forgás Szergej vadító fájdalmat kezdett érezni végtagjaiban. Kezdte érezni, hogy izmai nem bírják tovább, s az vad szél darabokra szaggatja. Végül a hatalmas fájdalom elvesztette eszméletét.

"Sötétség. Jó ez a sötétség. Nincs fájdalom, nincs kín, nincs semmi. Csak a sötétség."

- Ars longa, vita brévis. - Szólalt meg egy hang.

"Furcsa. Olyan ismerős ez a hang, de olyan szürke itt minden."

- Ars longa, vita brévis. - Mondta megint az az ismerős hang.

- Ki szólít? - Kérdeztem.

"Egy kis várakozás után megszólalt."

- Én lenni Vlagyimír. Te ki?